MASARYKOVA UNIVERZITA V BRNĚ
Fakulta sociálních studií
Katedra mezinárodních vztahů a evropských studií

Jaké jsou perspektivy dalšího vývoje světové ekonomiky 
esej do kurzu Mezinárodní ekonomické vztahy (MVZ141)

Vypracoval: Viktor Dvořák (UČO 144277)
Mezinárodní vztahy – Politologie
bakalářské (prezenční) studium
imatrikulační ročník 2004

Přednášející: Mgr. Oldřich Krpec

V Brně, 19.10.2004

Obsah

Úvod	3

Politická rizika	4

Ekonomická rizika	7

Závěr	9

Zdroje	10

Úvod

 Ačkoliv se v současnosti zdá, že krize a stagnace světové ekonomiky v předešlých letech se stává minulostí a v budoucnu bude opět následovat relativně vysoký růst hospodářství, hlavně v USA, Asii a střední Evropě, existuje několik faktorů, které by mohly tento růst významně zpomalit či dokonce zastavit. Rizika se dají shrnout jako politická a ekonomická, kde ty prvně jmenovaná tvoří hlavně znepokojující vzestup protekcionistické rétoriky z úst amerických prezidentských kandidátů, hrozící obchodní spory EU a Spojených států na půdě WTO a odklady potřebných reforem sociálního státu v zemích EU, zatímco výrazný nárůst cen ropy a růst deficitů rozpočtů v USA i Evropě tvoří podstatu rizika ekonomického. Toto rozdělení samozřejmě není zcela přesné a vymezené, nicméně celkem dobře odděluje potíže, které mohou způsobit čistě politické zájmy vlád či jednotlivců, sledující své vlastní cíle, a problémy související s hospodářským cyklem a faktory, které nejsou přímo propojeny s konkrétními politickými zájmy vlád, stran či jednotlivců.

Politická rizika

S blížícími se prezidentskými volbami v USA lze od kandidátů stále častěji slyšet různé návrhy na opatření, která by podpořila americké hospodářství, snížila tamní nezaměstnanost a udržela stabilní růst. Velká část těchto navrhovaných opatření nicméně ve značné míře zavánějí protekcionismem. Kandidát demokratické strany zřetelně mluví o podpoře těch amerických firem, které nebudou svoje pracovní místa „vyvážet“ do zahraničí, nebo lépe řečeno budou peníze vydělané v zahraničí investovat v USA. Ještě před nedávnem ovšem tentýž kandidát chtěl zvýšit zdanění těch společností, které v zahraničí vydělávají. Jeho oponent z republikánské strany a současný prezident USA sice nic podobného nenavrhuje, v minulosti ale ve snaze získat si voliče z tradičně průmyslových amerických států několikrát uchýlil k podpoře domácích producentů uvalením tzv. „anti-dumpingových“ cel na dovoz zahraniční oceli. Toto opatření nakonec vedlo ke sporu u Světové obchodní organizace a následnému uvalení odvetných cel na americké dovozy do Evropské unie.
I když se dají výše uvedené návrhy prezidentských kandidátů přičíst na vrub předvolebnímu boji o voliče a tedy nebrat je příliš vážně, je zde stále riziko, že se vítězný kandidát pokusí část z nich realizovat v zájmu zachování vlastní tváře před voličstvem. Další ústup USA od politiky volného obchodu a nárůst ochranných bariér v přístupu na americký trh by zcela jistě vedl k dalším odvetným opatřením zvláště ze strany Evropské unie, pro kterou tvoří Spojené státy hlavní odbytiště jejích výrobků. Přitom je zřejmě, že by další obchodní spory vzájemnému obchodu velmi uškodily a celkově by mohly zasáhnout i růst obou ekonomik.
Jedním z dalších politických témat hrozící přerůst v obchodní konflikt mezi EU a Spojenými státy tvoří spor o státní podporu evropského výrobce letadel Airbus a amerického Boeingu, kde se obě strany Atlantiku vzájemně obviňují z nezákonné podpory svého podniku a hrozí si odvetnými opatřeními. Ačkoliv předložení amerického požadavku na ukončení podpory Airbusu několik týdnů před volbami je velmi pravděpodobně hlavně tah současného prezidenta, kterým chce získat podporu domácích voličů, Evropská unie na něj odpověděla stejným způsobem, tedy požadavkem ukončení státní podpory Boeingu ze strany USA. Celý spor může skončit až sporem u WTO, kde by potenciálně mohly zvítězit obě strany sporu, což by mohlo vést až k vzájemným sankcím v podobě dalšího zvýšení celních bariér, a to ve výši desítek miliard dolarů. Podobný konflikt by jistě neprospěl jak oběma z aktérů, tak světové ekonomice.

Růst světové ekonomiky může ohrozit i velmi malá vůle zemi Evropské unie podniknout potřebné reformy sociálního státu, který zvláště v poslední době neúměrně zatěžuje domácí rozpočty a prohlubuje jejich schodky. 
Mezi nejvíce problémové státy bohužel patří právě dva z nejdůležitějších tahounů evropské integrace, tedy Francie a Německo. Sociální stát se všemi jeho neduhy funguje v obou zemích desítky let a tamní vlády mají velké potíže s vysvětlováním, proč se další pokračování sociálního státu v jeho nezměněné podobě stává neúnosným. Obyvatelé obou států si za desítky let fungování sociálního státu příliš navykli na sociální dávky a další výhody, které jim nabízel a nyní odmítají tento model opustit. Přitom je jasné, že například současný model fungování zdravotnictví či důchodového systému je neúnosný. Mandatorní výdaje pohlcují čím dál tím větší části rozpočtu a přestává se tak dostávat na vědu a výzkum či vysoké školství, tedy obory nutné k udržení konkurenceschopnosti ekonomiky. Demografický růst se prakticky zastavil a s úbytkem nově narozených dětí se zmenšuje počet ekonomicky aktivních obyvatel, kteří „financují“ jednoho důchodce. Důchodové účty jsou tak neustále ve schodku, který se bude s rostoucím procentuálním zastoupením důchodců v obyvatelstvu jen zvyšovat. S rostoucími výdaji také narůstá daňová zátěž, zvláště podnikům, což má fatální následky na tempo hospodářského růstu. Zvláště v poslední době vede neúměrně vysoké zdanění v zemích s nejvíce rozbujelým sociálním státem k odchodu tamních firem do zemí s nižším efektivním zdaněním. Vstup středoevropských států do Evropské unie ještě více otevřel jejich trhy a odstranil zbylé bariéry, které do té doby bránily západním podnikům ke vstupu na jejich trhy. Ačkoliv i středoevropské státy trpí do značné míry důsledky nezodpovědné sociální politiky zvláště sociálnědemokratických vlád, je jejich podnikatelské prostředí stále mnohem atraktivnější, než to německé či francouzské. To ovšem vyvolává značné politické pnutí, jehož důsledkem jsou návrhy některých politiků ze zemí s rozsáhlým sociálním státem na sjednocení úrovně zdanění podniků v celé Unii, samozřejmě ovšem na úroveň blízkou té jejich současné. Takovéto návrhy jsou nejenže nepřijatelné pro nové země EU, které využívají nižší zdanění a levnější pracovní sílu jako komparativní výhodu oproti zemím staré evropské patnáctky, ale také nebezpečné pro budoucnost Evropské unie jako celku, která by tak nesmírně ztratila na konkurenceschopnosti a její cíle, tedy dohnání amerického náskoku a převzetím role nejkonkurenceschopnější ekonomiky světa, by se značně vzdálily od reality. Možná naopak příklad nových zemí EU přinutí země s tradičním sociálním státem přehodnotit dosavadní systém péče o občany a k přechodu na více liberálnější ekonomický model, který by nastartoval výraznější růst hospodářství a ulevil dnes tolik přepínaným veřejným rozpočtům.
Pokud by se Evropská unie vydala více liberálnější cestou, k čemu může napomoci i nově zformovaná Evropská komise, která slibuje více realistické pohledy na evropské hospodářství, vznikla by i naděje, že se růst ekonomiky výrazněji zvýší a s tím poroste i celkový vliv EU ve světovém hospodářství.

Ekonomická rizika

Mezi v současnosti nejaktuálnější rizika pro světový hospodářský růst patří významné zvýšení cen ropy v posledních měsících. To je zapříčiněno souhrou několika faktorů, které společným působením vyhnaly cenu ropy napřed nad 50 dolarů za barel a nyní ještě výše. I když některé z těchto příčin růstu ceny ropy se dají odstranit, nebo přinejmenším utlumit, ostatní budou zdá se trvalé a je tedy třeba s nimi počítat, pokud chceme předvídat budoucí vývoj světové ekonomiky.
Mezi ty méně významné příčiny vzrůstu ceny ropy můžeme považovat zásah ruské vlády proti druhému největšímu vývozci ruské ropy, Jukosu. Důvody, proč se ruský prezident rozhodl „potrestat“ jeden z takto významných podniků jsou nejasné, lze jen spekulovat o, pro současnou ruskou vládu nežádoucích, politických aktivitách jeho šéfa či snaze státu získat větší kontrolu nad ropným průmyslem. Každopádně výsledkem tohoto zásahu byl velký propad akcií Jukosu a obava na trhu z jeho zániku, což přispělo ke zvýšení ceny ropy. Vliv tohoto problému však nemusí být trvalý a není ani příliš významný pro celkový vývoj cen ropy v budoucnu.
Větší potíže způsobují omezení produkce států jako jsou Irák, Venezuela nebo Nigérie, kde vlivem rebelií, sabotáží či politické nestability dochází k výpadkům v těžbě, což samozřejmě opět vede ke zvyšování ceny ropy. Všechny těchto zemí se navíc zdají být chronické, ať už jde o Irák, kde se situace spíše zhoršuje, sabotáže ropovodů a rafinérií jsou na denním pořádku a očekávání ohledně irácké produkce naprosto nekorespondují s realitou, či Venezuelu, kde je odpor k autoritativnímu prezidentovi Chávezovi vyjadřován i prostřednictvím stávek zaměstnanců ropných společností. V Nigérii zase rebelové využívají strategické hodnoty těžby ropy pro nigerijskou vládu a obsazují ropné plošiny, aby ji tak vydírali. K obavám trhu se pak přidávají i obavy z vzrůstu islámského terorismu v Saúdské Arábii a nestability tamního režimu.
Zároveň s  potížemi se zásobením světového hospodářství adekvátním množstvím ropy a s vyjádřeními OPEC, že těžba kartelu prakticky dosahuje své maximální kapacity, se ovšem zvyšuje i celková poptávka po ropě, hlavně v asijských prudce rostoucích ekonomikách, jako jsou Čína a Indie. Obě země potřebují čím dál tím větší množství suroviny pro udržení svého růstu, ale současně není jejich efektivita jejího využívání zdaleka tak vysoká, jako je v případě Evropské unie, Spojených států nebo Japonska. Domácí těžba v současnosti pokrývá jen asi 10% poptávky v asijských zemích a množství dovážené ropy proto bude v budoucnu i nadále výrazně růst. V důsledku těchto skutečností se jejich ekonomiky stávají velmi citlivé k výkyvům cen ropy a výraznější zvýšení cen ropy může vést k utlumení jejich hospodářského růstu a následným dalším závažným vnitřním potížím, které jsou dány na vrub odsouvání závažných problémů takříkajíc na druhou kolej ve jménu co nejrychlejšího vzestupu ekonomiky. Mezinárodní měnový fond uvádí, že u rozvojových zemí bude každé zvýšení ceny ropy o 10 dolarů za barel z původní ceny 25 dolarů za barel vést ke snížení hospodářského růstu o 1,5 procenta. V jiných částech světa, například v Africe, by snížení mohlo být až dvojnásobné.
Ani vyspělé země však nejsou imunní k růstu cen ropy. U nich se předpokládá útlum růstu o 0,4% a také vzrůst inflace a nezaměstnanosti o 0,4, resp. 0,1 procenta. Celkový dopad na spotřebitele bude v Evropě celkem nízký vlivem silného eura, ovšem větší potíže mohou nastat ve Spojených státech, kde jsou spotřebitelé obzvláště citliví na rostoucí ceny benzínu, což může v souvislosti s již zmiňovanými volbami významně ovlivnit chování této supervelmoci.
Růst inflace a utlumení hospodářského růstu pak snižuje investice a následně i příjmy rozpočtů, vede ke zvýšení deficitů a většímu zadlužování zemí. To může v případě USA působit obzvláště škodlivě, neboť Spojené státy jako tahoun světové ekonomiky může čelit významné finanční krizi, která potenciálně hrozí výrazně poškodit světové hospodářství.
Několik amerických ekonomů již delší dobu varuje, že nadhodnocení dolaru spojené s narůstajícím deficitem běžného účtu by mohlo vyústit v náhlý a prudký pád hodnoty amerického měny a následné celosvětové krizi, která by se dotkla zvláště závažně Asijských zemí dlouhodobě těžících z její vysoké hodnoty. Neshodují se však v době, kdy by k podobné krizi mohlo dojít. Dle některých nastane relativně brzy, další však namítají, že proces zabere delší časové údobí, než investoři pochopí riziko dřímající v americkém deficitu a pokusí se urychleně prodat své cenné papíry, což povede k velkému poklesu jejich ceny a nastartování finanční krize. Neshodují se ani v očekávaném rozsahu krize, kde podle některých bude víceméně malá a nebude mít zásadnější dopady, zatímco další očekávají prudký pád a hlubokou krizi, které by nezabránil ani možný koordinovaný zásah zbytku světa.

Závěr

Celkově lze říci, že světová ekonomika má před sebou období hospodářského růstu, který povede k dalšímu prohlubování globalizace. Nejrychlejší bude i nadále hospodářský vzestup Asie, vysoký zůstane i růst USA či střední Evropy. V Evropské unii lze očekávat oživení a nastartování sice poměrně menšího, ale relativně stabilního růstu, zvláště pokud dojde k potřebným reformám uvnitř členských států. Situace v zemích třetího světa zůstane s nejvyšší pravděpodobností konstantně špatná a naděje na jejich budoucí vzestup jsou bez pomoci vyspělých zemí mizivé.
Zmiňovaná rizika pro světovou ekonomiku, a to obou zmíněných druhů, však vznášejí pochyby, zda-li může být růst světové ekonomiky trvalý, a nebo světu hrozí větší či menší hospodářské krize.

Zdroje

Ropa na nových maximech, Hospodářské noviny, 15. 10. 2004

Kdy přijde soudný den pro dolar??, Hospodářské noviny, 5. 10. 2004

Drahá ropa zpomalí růst, tvrdí MMF, Hospodářské noviny, 8. 10. 2004

Ekonomice se daří, příští rok bude hůř, Hospodářské noviny, 30. 9. 2004

Růst ekonomiky je ohrožen, Hospodářské noviny, 28. 9. 2004