V poslední době se na Blízkém Východě opět vzdálila vidina míru. Palestinci zaútočili na nevinné civilisty v kavárnách a autobusech. Izraelská odveta byla rychlá. Tentokrát se ale Izraelci rozhodli fyzicky odstranit i duchovní vůdce palestinských teroristů, kteří zůstávali dlouho nedotknutelní. Nyní už se Izrael odvet nebojí. Jejich úsilí ale vyšlo na prázdno a hlavního duchovního vůdce Hamasu jen lehce zranili.
	Pak už vše probíhalo podle starého scénáře. Hamas prohlásil, že v útocích nepřestane. Na útoky teroristů reagují Izraelci opět protiútoky na cíle, v nichž se mohou vůdci nalézat. Obětmi se stávají i civilisté.
	Ale proč tohle všechno? Proč se nemohou dohodnout a neustále na sebe útočí? 
Palestinští teroristé nechtějí na území Svaté země stát Izrael. Od doby, kdy se Židé začali stěhovat zpět do země zaslíbené, prohlašují, že je zaženou do moře. Palestina byla po téměř dva tisíce let jejich. Židovské osídlení tu sice bylo, ale bylo slabé a většina Židů žila za hradbami jeruzalémského Starého města. Navíc sionismu nevěřili a nepodporovali ho. Mysleli si, že toto hnutí poruší rovnováhu v Jeruzalémě.  A měli pravdu.
	Hybnou silou, nebo prvotním impulsem se sionismu stala řada pogromů v Rusku roku 1882. Tehdy se začali velké počty Židů stěhovat do různých končin Evropy, USA a v menší míře i do Svaté země. Další vlna přišla v roce 1905 po nevydařené ruské revoluci. Židé skupovali v Palestině pozemky a pak se na ně usazovali. Byli daleko bohatší, než zde žijící obyvatelstvo, které jim přirozeně nemohlo konkurovat.
	Přichází První světová válka. V ní se angažovali Židé na straně Dohody. V Anglii byl postaven Židovský pluk, do kterého se i po příjezdu do Palestiny hlásili dobrovolníci. Jednotka nakonec měla šest tisíc mužů. V roce 1917 Velká Británie nabídla Židům první příležitost realizovat jejich touhu. Tehdejší britský ministr zahraničních věcí lord Arthur Balfour poslal lordu Waltherovi Rotshildovi, hlavě větve velké bankéřské rodiny, dopis, ve kterém říká: „Vláda Jeho Veličenstva je příznivě nakloněna myšlence zřídit národní domov pro židovský lid … samozřejmě, aniž by byla dotčena historická občanská a náboženská práva nežidovských komunit existujících v Palestině.“ Toto prohlášení, oficiálně potvrzené o p 'ect let později v mandátu, kterým Společnost národů pověřila Anglii, vyvolalo okamžité zhoršení vztahů mezi Araby a Židy v Palestině. Po skončení války byl pluk rozpuštěn a z místních dobrovolníků vznikl 1. judský prapor. Tato jednotka hned v roce 1921 potlačila protižidovské nepokoje v Jaffě. Celé území Palestiny bylo ale pod britskou mandátní správou, která sice sympatizovala s Židy, ale nemohla dovolit na svém prostoru pohyb organizované židovské vojenské jednotky. Judský prapor byl rozpuštěn. Arabské útoky na židovské osídlení pokračovaly a vznikla potřeba dobře organizované obrany. Byl tu sice Hašomer (vznikl kolem roku 1904), ale ten již potřebám obránců nedostačoval. Z Hašomeru tedy vznikla tajná ilegální židovská armáda Hagana (Obrana). Měla být  atítem sionismu. Spadala pod veleni Židovské agentury!  a za jejího vojáka byl automaticky považován každý palestinský Žid- muž, který měl nohy a ruce. Během válek s arabskými sousedy se do bojů zapojily i ženy. Nejvíce to bylo vidět ve válce za nezávislost roku 1948. Arabové proto později nedělali rozdílu mezi Izraelskými ženami a muži, i když s oblibou používali stejnou taktiku.
	Zlom nastal, když se k Židům obrátila britská správa zády. První teroristé na seznamu Britů byli židovské skupiny Irgun a Stern. Po teroristickém útoku na hotel Král David v Jeruzalémě, kde sídlila britská správa se Impérium přiklonilo na stranu Arabů a úplně zastavilo židovskou imigraci do Svaté země.
	Začala Druhá světová válka a Židé se opět postavili po boku Spojenců. Britové ovšem nechtěli na území Palestiny vycvičenou židovskou armádu, která by byla schopná porazit Araby. Ale v roce 1941 museli pod tlakem událostí ustoupit a zformovat jednotku. Ta byla daleko větší než  v minulé světové válce. Měla 27 000 mužů. 
	Po skočení války bylo nutné něco udělat se statisíci Židů z koncentračních táborů. Svět spařil hrůzy, které se děly za zdmi Buchenwaldu, Osvětimi, Terezína a dalších. Svět měl jakoby špatné svědomí. Valné shromáždění OSN tedy nechává 29. 11. 1948 hlasovat o rozdělení Palestiny. Hlasování předcházel obrovský tlak židovské komunity na vládu USA, která zase tlačila na další a další státy. Například Francii měla být zastaven přísun pomoci. Rezoluce musela být přijata dvoutřetinovou většinou, takže záleželo na každém hlasu. Řecku, Libérii, Haiti a Filipínám bylo dokonce vyhrožováno, jen aby změnili ne v ano. Spojené státy si spočítaly, že bude třeba hlasu nejméně dvou těchto zemí a poskytly sionistům veškerou možn! ou pomoc. Dva členové Nejvyššího soudu telefonovali filipínskému prezidentovi, že „jeho země může přijít o milióny amerických přátel a příznivců, nezmění-li své rozhodnutí hlasovat proti rozdělení.“ Naléhání na filipínského velvyslance ve Washingtonu a další nátlakové jednání nakonec přimělo filipínského prezidenta, aby dal vědět své delegaci při OSN, že hlasovat pro je v „nejvyšším národním zájmu hlasovat pro.“ Sionističtí agenti vyhrožovali jednomu z největších amerických průmyslníků Firestoneovi, že na jeho pneumatiky bude vyhlášen bojkot, když nedonutí prezidenta Libérie ke změně postoje. Firestone Libérii víceméně vlastnil: měl tam čtyři tisíce hektarů kaučukových plantáží a chystal se tu invest! ovat další desítky miliónů dolarů. Nakonec z! něl výsledek hlasování 33 hlasů pro, 13 proti rozdělení Palestiny při deseti absencích. 
	Teď se vrátím k nově vzniklému státu Izrael. Bylo velikou otázkou, zda se nový stát udrží proti pravidelným armádám sousedních arabských států, o síle 24 000 mužů, které útočily současně z Egypta, Transjordánska, Sýrie a Libanonu. Tato vojska byla dobře zásobována, plně vyzbrojena a dobře organizována. Teoreticky jim měl stačit na zničení Izraele jediný týden. Izraelci mohli postavit 18 000 mužů s 10 000 puškami, 3600 samopaly, čtyřmi starými horskými děly a dvěma tanky (původem byly z britského zásobovacího skladu ukradeny v roce 1945). Na izraelské straně velice dobře zafungovalo vědomí toho, že není kam ustoupit. Agresoři byli překvapeni, jak statečně se napadení brání a arabské armády byly zastaveny. Ale hrozivá byla situace v Jeruzalémě, který ! obléhali Palestinci a Arabská legie.  11. července 1948 bylo konečně vyhlášeno příměří, které obě strany využily k nahrazení ztrát a zabezpečení pozic. Bylo ale jasné, že klid zbraní dlouho nevydrží. 9. 7. byly boje obnoveny a Izrael se ujal iniciativy. Nedosáhli však svého hlavního cíle. Dobýt celý Jeruzalém. Po opětovném uzavření příměří 17. července byl Jeruzalém rozdělen. Izrael ho dobyl až v červnu 1967. Začátkem říjne 1948 proběhly ještě dvě bitvy, na Negevské poušti a v Galileji. Ale to už izraelská síla stoupla na 60 000 mužů. OSN docílila podepsání příměří až na jaře 1949.
	Během a po skončení války se objevil poprvé problém palestinských uprchlíků. Arabské prameny hovoří o více než milionu, OSN uvádí 500- 700 000. Někteří odešli dobrovolně, jiní jen s tím nejnutnějším. Ale sousední státy, které halasně vyhlašovaly boj za jejich věc se o ně ani nedokázali postarat. Nepomohli. Izrael se postavil k tomuto problému po svém. David ben Gurion nařídil obsadit vyklizené vesnice.

Další konflikt přišel v roce 1956, kdy egyptský prezident Násir znárodnil Suez. Izrael se připojil k anglo- francouzskému pokusu obsadit jej a pokud možno svrhnout Násira. Kampaň začala 29. října 1956 a bez problémů dosáhla průplavu. Pouze zásah velmocí jej zastavil a donutil jej vrátit se zpět. Výhodou pro Izraelce bylo umístění mezinárodních jednotek mezi armády.
	V roce 1967 přišla Šestidenní válka. Předcházela jí rétorická  bouře z arabské strany, ostřelování kibuců Sýrií, 16. května požádal Násir OSN o stažení nárazníkových jednotek, 22. května uzavřel Egypt Tiranskou úžinu( přístup k Ejlatu).  1. června Izrael mobilizuje rezervy. 5. června Izrael uplatňuje taktiku preventivního úderu. Jeho letectvo téměř zničilo vzdušnou sílu arabských států. Po šesti dnech Izraelci prakticky neměli o co usilovat- dosáhli Suezu, otevřeli (dobytím Šarm al-Šajchu) cestu do Ejlau, Golany ovládali do hloubi 50 km, obsadili Západní břeh Jordánu. Diplomatický tlak velmocí opět vedl k uzavření příměří. Krátce potom Izrael nabídl vrácení území výměnou za oficiální uznání státu Izrael. Arabové o! dmítli.
	Arabové se poučili a v roce 1973 Izraelci nebyli schopni rozpoznat nebezpečí. 6. října 1973 začíná válka Jom- kippur. Naprosto nepřipravené je zaskočily armády Sýrie a Egypta současně útočící z Golan(1500 tanků a pět divizí) a Sinaje(stavy egyptské armády- 2600 tanku a 650 000 vojáků). Nepřítel zaznamenal značné úspěchy. Jen za cenu obrovských ztrát zastavilo letectvo jeho postup a umožnilo mobilizaci armádě. Postup Arabů se ale zastavil, protože se báli zpod deštníku protiletadlové obrany a současně zaútočila i pozemní vojsko. 11. října začal fungovat sovětský letecký most, který prakticky zachránil izraelský stát. Američané byli pobouřeni a začali Izrael zásobovat. V poslední chvíli. Ve skladech zbývalo munice na sedm dní bojů. Jedenáctého dne války ! se podařilo izraelským silám překročit Suezský průplav a vybudovat na druhé straně předmostí. Nad Suezem se poté odehrávaly prudké letecké bitvy. Prokázal se lepší výcvik a morálka izraelských pilotů, kteří sestřelovali i severokorejské, pákistánské a kubánské „poradce“. 22. října 1973 vešlo v platnost zastavení palby (mnohokrát porušené- boje o město Suez). Dva dny nato skončila válka definitivně. Izraelské státy byly obrovské, ale arabské pětkrát větší.
	Tato válka udělala tečku za otevřenými konflikty s arabskými sousedy a zavládl vratký mír. Občasné vlny terorismu a pohraniční srážky se staly součástí života ve Svaté zemi. Izraelská branná moc přešla na protiteroristickou taktiku „udeř  a uteč“. Výjezdy proti OOP do Libanonu. V březnu 1978 postřílela partizánská jednotka OOP třiatřicet civilistů a dalších osmdesát dva jich zranila. Hledání teroristů v Libanonu postupně přerostlo v operaci „Mír v Libanonu“(totální útok proti pozicím OOP). Izrael dobyl Bejrút a OOP ho muselo vyklidit.
	Mír se rýsoval roku 1982, kdy na izraelský nátlak OOP evakuovalo Bejrút. Ale nově zvolený libanonský prezident Bašír Džamáíl byl zavražděn a Izrael ve strachu před novými násilnostmi obsadil Bejrút.