Filip Snášel
Gymnázium Pelhřimov

Osud Československa byl v tomto období součástí rozsáhlé hry velmocí. Washington a Londýn se po konci války přestaly o střední a východní Evropu starat a nechali ji Stalinovu Sovětskému svazu. Počátkem roku 1947 se stále jasněji ukazovalo, že Stalin chce tuto vládu upevnit, aby mohl snáze ovlivnit i západní země a vytvořit z nich země „reálného socialismu“.
     Jeho plány, ale zkřížil americký prezident Harry S. Truman, který dokázal oproti svému předchůdci rozpoznat Stalinovu pravou tvář a jeho záměry. Proto vyhlásil politiku o zadržování komunismu, takzvanou Trumanovu doktrínu. V jejím rámci poskytl finanční pomoc vládám Turecka, Řecka, Itálii, západním okupačním zónám Německa a Rakouska. Na konci léta se nedohodly vlády vítězných mocností – SSSR, USA, Velká Británie a Francie – na další spolupráci. Na jaře vypadli z italské vlády komunisté a v zimě se stalo to samé ve Francii. Pentagon vyslal v květnu Šestou flotilu válečného námořnictva do Středozemního moře. 
      Tyto problémy považoval Kreml jen za dočasné a lokální, které se postupem času vyřeší. Mysleli si, že USA se stáhnou, jak se tomu stalo po první světové válce a nechají volný prostor pro SSSR. Francie a Velká Británie jsou natolik poznamenané válkou, že se do role evropských mocností stěží vrátí.
     Tyto úvahy, ale zmařil Marshallův plán, který byl volným pokračováním Trumanovy doktríny v ekonomické oblasti. Podnítil ho nový architekt zahraniční politiky USA George Kennan, který jako moskevský velvyslanec a tudíž znalec poměrů v Moskvě, upozornil na neutuchající sovětské imperialistické plány. Nyní se vrátil do Washingtonu. Plán na záchranu Evropy před nebezpečím revolucí a komunismu přednesl ministr zahraničí George C. Marshall, který byl předsedou Sboru náčelníků vojenských štábů, 5. června1947 na Harvardské univerzitě, která mu udělovala čestný doktorát. Marshall k tomu měl i osobní pohnutky- cestou z Moskvy viděl z letadla, jak je Evropa zpustošená válkou. Možná se mu vybavilo , jak bída a nemoci po první světové válce, kdy byla Evropa ponechána sama sobě, přinesly nebezpečí revolucí. Právě tato situace hraje do noty socialistům a komunistům a umožňuje jim přitáhnou k sobě nové příznivce po celém světě, nejenom Evropa byla v ohrožení, ale i Spojené státy a s nimi celý kontinent musel čelit rudému nebezpečí. „Pokud by byla vysílená Evropa ponechána svému osudu, hrozí nebezpečí, že by se mohl zhroutit moderní systém založený na dělbě práce a výměně zboží.“ řekl Marshall ve své děkovné řeči.
     Tento program , který dostal jméno po Marshallovi, spočíval v rozsáhlé hospodářské pomoci Spojených států evropským zemím. Stalin pochopil tento plán jako přímé ohrožení svých velmocenských ambicí v Evropě. Američané se tedy nechystají odejít. Naopak se snaží posílit svůj vliv ekonomickou pomocí a tím si tyto země zavázat.
     Na červen svolali Američané do Paříže konferenci zástupců evropských vlád o Marshallově plánu. Avšak země, které osvobodila Rudá armáda, měly od Stalina zákaz účastnit se. Jeho diplomaté, vyzvědači a ekonomové ho varovali, že je to plán imperialistů na ovládnutí Evropy, ačkoli byl SSSR původně začleněn do programu pomoci.
    Zdá se, že se po Marshallově plánu v sovětském vedení rozmohl názor, že Západ se pokouší připravit SSSR o plody vítězství, ve které on přece nejvíce trpěl a padlo v ní nejvíce mladých Rusů. Původní předpoklad o odchodu USA z Evropy, jak o tom Roosevelt hovořil se Stalinem- nejpozději do dvou let po válce- se nepotvrdil. Sovětské plány se zhroutily. Moskva 

počala hledat a vytvářet novou koncepci své evropské politiky, jejímž dlouholetým cílem bylo vytlačit USA z Evropy. První krok k tomuto cíli bylo přeměnění dosavadní sféry vlivu v pevný mocenský blok.
     Komunisté dostali od Informbyra za úkol převzít moc v Československu co nejrychleji. Už 13. prosince 1947 se to dozvěděla americká tajná služba CIA. Američané upozornili své britské kolegy a ti zase upozornili Beneše. Ten byl počátkem roku 1948 už zase klidný. Když 12. ledna hovořil s velvyslancem v Jugoslávii Josefem Korbelem, znepokojovala ho spíše mezinárodní situace, než domácí problémy s komunisty. „Uvažovali o převratu v září 1947, ale tuto ideu opustili,“ řekl na adresu komunistů.
     Beneš se na budoucí vývoj díval realisticky. Stejně jako už na podzim, i tentokrát vybízel Drtinu: Jestliže zjistíte, že už dále nemůžete přijímat odpovědnost za činnost vlády a jestliže mi dvě vládní sdělí, že již nemohou ve vládě dále setrvat, dá mi to příležitost, abych zasáhl do vnitřní politiky… A za okamžik nečekaně dokončil: Ale upozorňuji vás, že střetnutí s komunisty bude zlé, velmi zlé… Jste na to připraveni? Jste připraveni na všechno?
     Toto měli zjistit důvěrníci Československé strany národněsocialistické, kteří se sešli 20. ledna 1948 v ústředním sekretariátu strany. Přišlo jich asi třicet. Většinou byli důstojníky SNB. Ale vzhledem k dlouhodobým přípravám komunistů to už bylo jen opožděné mapování situace. Nicméně do vypuknutí krize poslali Drtinovi asi na třicet zpráv.
     Od listopadu 1947 nebyla s komunisty možná žádná dohoda. Téměř všichni nekomunističtí politici se obávali, že se komunisté chystají k zásadnímu střetu. Třebaže se všichni shodovali v tom, že je třeba efektivně jejich útoku předejít,  nic efektivního neudělali.
     Ale i členové KSČ měli obavy o moc. V boji o ni by klasickými demokratickými prostředky stěží zvítězili. Musejí vymyslet něco neobvyklého! V polovině listopadu 1947 ztratili komunisté vliv na Sociální demokracii-levicové křídlo prohrálo. Sjezd v Brně zvolil předsedou Bohumila Laušmana, který sice dříve s komunisty dost sympatizoval, ale teď občas hlasoval i proti nim.Touto volbou se stranický aparát vymkl neblahému vlivu Zdeňka Fierligera a Evžena Erbana, který byl podle pamětí sovětského vyzvědače v Anglii Olega Gordijevského agentem NKVD. Komunistům nepřály ani průzkumy mezi voliči. V lednu 1948 by jim dalo hlas pouze 28 procent voličů. To si uvědomoval i Gottwald, a proto uvažoval spíše o jednotné kandidátce Národní fronty. Samozřejmě, vedoucí úloha KSČ byla nezpochybnitelná. Gottwald formuloval pro KSČ tyto čtyři úkoly: získat většinu národa ve volbách, udržet a změnit Národní frontu k obrazu svému, očistit ostatní strany od „reakce“  a dát moc levici; zostřit protireakční boj; více v něm využívat administrativně mocenských prostředků; udržet iniciativu a aktivitu. 
     U příležitosti pátého výročí uzavření smlouvy o spolupráci se Sovětským svazem uveřejnil moskevský vládní deník Izvěstija zajímavý článek varující Československo: „Nesmí být most mezi Východem a Západem. V tomto smrtelném zápase není střední cesty...“
     Očištění ostatních stran od reakce znamenalo prostě odstranit z nich politiky, kteří KSČ kritizují a nahradit je lidmi loajálními a ochotnými sloužit komunistickým idejím. Ale tyto puče uvnitř stran se nedají provést jen tak. Je k nim třeba „podpora lidu“ a mimoparlamentní prostředky. Proto chtěli Národní frontu přeměnit ve svůj přívěsek a zcela ji sobě podřídit.
      Ani za této situace si nekomunisté neuvědomovali změnu v taktice Moskvy a tím pádem i Gottwalda. Pořád se chtěli s komunisty dohodnout. Nevšimli si toho, že oni již dohodu nepřipustí a organizují masy, které připraví půdu pro mimoparlamentní prostředky. A to, že by komunisty z vlády vytlačili pro ně asi nepřicházelo v úvahu.
     Pravdou je, že od poloviny roku vystupovali demokratičtí politici mnohem útočněji a odvážněji, že získávali více členů, ale při velkých střetnutích s komunisty prohrávali. Komunistické ideje obhajující sociální a ekonomická práva prostých občanů, třebaže byly plné demagogie, byli přitažlivější. Nekomunisté bojovali za demokracii a nedokázali 

zformulovat tyto své cíle tak, aby byly přijatelné pro veřejnost. Navíc byly stranické aparáty a další instituce přímo prolezlé informátory a agenty Evidenčního odboru ÚV KSČ. Na obranu proti tomuto způsobu boje se nikdy žádná strana nezmohla. Gottwald tedy dobře věděl, co si myslí jeho političtí protivníci i Beneš.
      Komunisté se chystali ovládnout i veřejné mínění. Rozhlas již měli, nyní se zaměřili na tisk. Nejdříve ustavili oddělení na ministerstvu informací, pak vydávali příslušná nařízení. Například nikdo nemohl „pomlouvat“ naše milované soudruhy v jiných zemích reálného socialismu, kritizovat KSČ a další.
     Na počátku roku 1948 se naplno rozjela předvolební kampaň.Hlavním prostředkem boje KSČ byly samozřejmě sociálně- ekonomické požadavky. Ale nespoléhali jen na ně. Za úkol si také dali zdolání Lidovců- stranické špičky musí být za použití všech prostředků izolováni. Když tuto směrnici Lidovci zjistili odhalili ji na zasedání vlády, ale komunisté její existenci popřeli. 
     Od poloviny ledna 1948 jednaly politické strany na půdě Národní fronty o návrhu ústavy a datu konání parlamentních voleb, ale dohodnout se nemohly. Národní socialisté, lidovci a slovenští demokraté chtěli nejdříve schválit ústavu a pak až by se konali volby. Komunisté chtěli opačný postup. Navíc se do toho pořád pletly stížnosti socialistů, lidovců a demokratů na Bezpečnost, komunistů zase na justici. Pátého února na schůzi Národní fronty navrhl Hubert Ripka, sociální demokrat, vytvoření skupiny ministrů na vyřešení těchto problémů. Když se vyřeší stížnosti kolem Bezpečnosti a justice, budeme se moci dohodnout i na ústavě a volbách. Gottwald mu ostře oponoval:“ My s žádnou komisí nesouhlasíme a souhlasit nebudeme!“. Nakonec členové Národní fronty nedokázali sepsat ani společné komuniké. 
     Hlavním bodem sporu s komunisty se nyní stávalo fungování politické demokracie, nejvíce palčivé téma byly nedemokratické poměry v Bezpečnosti. Na tyto výtky byli komunisté velice citliví, ale na konkrétní obranu se nezmohli. Kritiku šmahem odmítali. Jejich oponenti se však nesnažili prosadit své požadavky společnými silami, ale počítali s tím, že parlamentní volby vše vyřeší, že je komunisté prohrají.
Počátkem února se ministr Drtina setkal s novým britským velvyslancem Pearsonem Dixonem. „Britové jsou přesvědčeni, že brzy dojde k pokusu nastolit v ČSR komunistickou diktaturu,“ napsal Drtina ve svých pamětech. „Když jsem se ho zeptal, jestli mají nějaké konkrétní důkazy, řekl otevřeně, že mají. Položil jsem mu pak otázku, zda se domnívá, že k akci dojde brzy. Odpověděl bez rozpaků a velice stručně- ano… Nemohlo to ve mně vzbuzovat nějakou naději, že by britská vláda nepřihlížela nečinně ke komunistickému převratu v Československu.“ Naopak Beneš zůstával optimistou. Podle jeho názoru je „v každém případě možnost pádu demokracie vyloučena“- tlumočil Dixon do Londýna po návštěvě u prezidenta 8. února. Velvyslanec byl překvapen Benešovou samolibostí ve srovnání se slabostí demokratických politických stran konfrontovaných s komunistickou ofenzívou. Z tohoto setkání s „nejbystřejším a nejzkušenějším československým politikem“ si odnesl smíšené dojmy.
     Ve čtvrtek 12. února 1948 odjeli Vladimír Krajina a Ota Hora do ústředí národně-socialistické strany na náměstí Republiky. Čekala tam na ně skupina důstojníků SNB vedená majorem Janem Odvárkou, bývalým šéfem personálního oddělení pražské policie. „Pánové, víte, co se děje? Zemský velitel Jan Dybal vydal příkaz k odvolání posledních osmi nekomunistických oblastních velitelů v Praze,“ překvapil je Odvárka. Hora se ptá: „Jaký to má význam? Co to pro SNB znamená?“ „Na jejich místa se dostanou komunisté. Mohou udělat puč kdykoli. Těch osm velitelů má klíče od skladů munice a zbraní. Komunisté budou mít veškerou ozbrojenou moc v rukou.“ 
     Hora se 13. února vydal zjišťovat rozvržení sil v SNB. Jak se Bezpečnost zachová? Bude prokomunistická? Ne, prý je většina policistů  národními socialisty, ale až se vystřídají 
velitelé, tak nebudeme mít zbraně. A pistolemi se proti kulometům bojovat nedá. Nakonec se Hora rozjel do sídla vlády, která právě zasedala. Nechal si zavolat Drtinu, se kterým přišli další nekomunisté a sdělil jim onu šokující zprávu. Vláda se poté dohodla na zastavení 
přemisťování všech důstojníků SNB a prošetření stížností na vnitro a justici. Pochopitelně nesouhlasili komunisté.
Patrně 15. února přijely zvláštní oddíly sovětské tajné policie. Údajně jich byly asi čtyři stovky. Část jich zůstala v Praze, část se jich rozjela na důležitá místa po celé republice.
    „Jestliže komunisté nesplní požadavky vlády, měli bychom podat demisi!“ Navrhoval Ripka v Drtinově vile 16. února, na jedné z tajných schůzek užšího vedení národních socialistů. Báli se totiž, že někdo z funkcionářů donáší komunistům. Ale i přes toto opatření měl Gottwald zprávu ještě ten večer od jednoho z agentů StB- Drtinovy služebné. Samozřejmě tuto zprávu předal ihned do Moskvy. Národní socialisté zas oznámili svůj plán za Atlantik do Washingtonu. 
     Kabinet se sešel znovu 17. února v jedenáct hodin. Nosek byl podle Gottwalda nemocen. Proto Zenkl požádal premiéra, aby sám podal vládě zprávu, jak je splněno její páteční usnesení. Gottwald odmítl: „Příště, až přijde Nosek…“ S tím však ostatní ministři čtyř nekomunistických stran nesouhlasili. Generál Svoboda se neprojevil a Masaryk byl nemocen. Premiér tedy schůzi odročil na odpoledne a jel si postěžovat na Hrad Benešovi, že vzniká ve vládě protikomunistický blok, který chce vypudit komunisty z vlády, dokonce i jeden pracovník prezidentské kanceláře je do toho zasvěcen. Prezident ujišťoval Gottwalda, že on o ničem neví a že by úřednický kabinet odmítl jmenovat. Jakmile Gottwald odešel, zavolal prezident Zenklovi o čem mluvili. Národní socialisté, lidovci a slovenští demokraté viděli jediné východisko: demisi!
     Ten den začali příslušníci SNB hlídat pražský rozhlas.
      Ve středu 18. února odpoledne hovořil Zenkl a Ripka s prezidentem. Beneš je žádal: „Buďte opatrní! Podle mého názoru si Gottwald není jistý. Boj bude tvrdý a vše bude jen na vaší rozhodnosti. Komunisté nemají žádné skrupule.“ Nakonec je Beneš ujistil, že by nejmenoval vládu, ze které by dvě nebo tři strany vypadly. Avšak podle vzpomínek kancléře Smutného si Beneš a politici nerozuměli. S demisí Gottwaldovy vlády prý prezident nepočítal. „Kdyby býval Beneš pochopil pravý účel otázek předsedy národních socialistů, byl by na místě ministry upozornil, že ani demise dvanácti ministrů, ani porušení koaličního principu nemusí vyvolat Gottwaldovu rezignaci, nebude-li Gottwald souhlasit,“ napsal Smutný pět let nato v exilu. „Je jisté, že v normálních poměrech by žádný ministerský předseda nepovažoval za slušné a možné setrvat v úřadě. Ale poměry po demisi dvanácti ministrů 20. února už dávno normální nebyla.“ 
     Po poledni 20. února Zenkl telefonoval Benešovi, že ministři jeho strany posílají svoje rozhodnutí o demisi písemně po generálním tajemníku strany Krajinovi, protože ministr vnitra nesplnil usnesení vlády. Rovněž tak provedli i slovenští demokraté. Svoji demisi poslali ministři této strany po Fedoru Hodžovi. 
     Prezident prohlásil, že jeho úkolem je strany dávat dohromady, a právě o to se chce pokusit. „Způsob a konkrétní kroky si teprve rozmýšlel, věděl, že do značné míry budou záviset na vývoji politické situace v nejbližších několika dnech,“ píše Kaplan ve své knize Pět kapitol o Únoru. „Nad demisí neprojevil (prezident) nadšení a podle Gottwalda byla jeho první reakcí slova ‘já jim to vrátím’. Potom hovořil o nové vládě v čele s Gottwaldem a zauvažoval o rychlém vypsání voleb. Gottwald se proti tomu postavil- prý má demisi přijmout. Vládu doplní, není důvod ji rozpouštět. Na prezidentovu připomínku voleb reagoval argumentem, že vláda nesplnila svůj program.“
         Jménem lidovců se na hrad dostavil  ministr pošt František Hála. Beneš mu údajně měl říci: „Děkuji vám pánové za vaši demisi, prokázali jste službu státu.“
     Kancléř Smutný vysvětluje prezidentovo jednání takto: „Nechtěl, aby se vláda rozpadla, ale, aby setrvala v dosavadním složení. Proto neměl v úmyslu přijmout demisi, ale naléhat na vypsání předčasných voleb.“ 
     Odešlo dvanáct ministrů, ale čtrnáct zůstalo, takže kabinet byl podle ústavy usnášeníschopný. Kdyby podal demisi alespoň jeden další, vláda by přestala existovat. Ovšem tato situace zvýhodňovala komunisty. Gottwald to okamžitě pochopil. Později prozradil, že se celou dobu modlil, aby „je ta hloupost s demisí neopustila.“
    Sociální demokracie se odmítla připojit- hráli neutrála. Jana Masaryka, ležícího s chřipkou, se snažil přesvědči Ripka. S Masarykem už potom nikdo z odstupujících nejednal, zato rozpolcené sociální demokraty se k tomu snažili přimět neustále.
     Politici demokratických stran předpokládali, že demisí vyvolají pád celé vlády. A potom počítali se dvěma možnostmi: Buď si sestavováním nového kabinetu vynutí na komunistech zásadní ústupky, nebo prezident rozpustí parlament a vyhlásí předčasné volby, ve kterých komunisty přesvědčivě porazí. Jenže takovéhle postupy platí v západních demokraciích, ne v takzvaných lidových, kde se komunisté uchylují k mimoparlamentnímu nátlaku. To si ale nikdo z autorů tohoto scénáře nepřipouštěl.
     19. února mluvil Gottwald se sovětským ministrem zahraničí Valerianem Zorinem. Ten mu podle jednoho redaktora ČTK, který byl náhodou poblíž a bez kterého bychom o Zorinově příjezdu nevěděli, řekl, že Moskva je zneklidněna situací a Gottwald může kdykoli požádat o „pomoc“ a pozvat sovětská vojska na základě smlouvy z roku 1943. „Pro otevřený mocenský konflikt se Gottwald po několikadenním váhání a vyčkávání definitivně až po příjezdu Zorina a rozhovoru s ním,“ zdůraznil Kaplan. Vyslání vojsk odmítl: Situaci máme v rukou! Ale dalo mu hodně práce to Zorinovi vysvětlit. Kreml jako vždy málo rozuměl tomu, co se v Československu děje.
     V pátek večer sekretariát národně-socialistické strany dostal zprávu o shromažďování vojsk u našich hranic, dokonce i s Rakouskem a NDR.
     V 17 hodin vyhlásil Nosek heslo: Alfa Praha. To byl signál pro oddíly SNB 9600, především pro motorizované a dobře vyzbrojené pohraničníky, aby se stáhly ku Praze. Příslušníci dostali rozkazy střežit nejdůležitější budovy a hlídat „reakční“ politiky. Pozdě večer schválilo předsednictvo ÚV KSČ návrh Gottwalda: Dohoda není možná! Musíme převzít moc! A hned vyhlásilo pohotovost pro své pracovníky , začalo organizovat „masy“ a uložilo ustavovat akční výbory NF bez „reakcionářů“.
     Předseda Ústavodárného národního shromáždění národní socialista Jožka David se pokusil předčasně svolat parlament, který se měl sejít v úterý 24. února, ale v šestičlenném předsednictvu neuspěl. Kupodivu vedení demokratických stran zapomněla, že rozhodnutí Ústavodárného shromáždění je možno zrušit podpisem sta poslanců. A tu stovku k dispozici měli.
     Nejdůležitější pojistka tedy byla vyřazena, jako v září 1938 a v březnu 1939.
     Na Hrad docházely stovky dopisů a telegramů, které vyzívaly prezidenta, aby demisi přijal- byly podle vzoru dodaného z ústředního sekretariátu KSČ a opatřeny razítky všech možných organizací. Přicházely i opačné, jen jich bylo o poznání méně. V neděli se Beneš rozhodl přijmout demisi.. Motivem mohla být obava z rozkolu ve společnosti v důsledku stupňování komunistické aktivity. Druhým možným motivem mohla být i politická kalkulace: splněním jednoho komunistického požadavku otupit jejich nápor, nebo alespoň zastavit jeho stupňování 

a vytvořit tak podmínky pro udržení koalice Národní fronty  a dohodu vedení všech zúčastněných stran o pouhé výměně ministrů, ne o doplnění vlády.
     Když se to dozvěděl Drtina, tak svolal do svého bytu lidovce a vedoucí představitele své strany. Byli otřeseni. Slibovali však, že svolají sokoly a vysokoškoláky na manifestace. Chtěli udělat to co komunisté dávno dělali a co oni měli udělat už dávno.
    Pondělí 23. února bylo podle Kaplana nejdůležitějším dnem únorové krize. Ministr Nosek označil všechny pasy za neplatné. Bez zvláštního souhlasu- nově zavedené výjezdní doložky- nesměl nikdo opustit republiku.Také malý pohraniční styk s Rakouskem a Německem byl zrušen. V noci na pondělí se prezident dozvěděl, že komunisté zatýkají nepohodlné lidi, obsazuje některá ministerstva a vyhazuje z nich některé úředníky. Beneš si dal zavolat Gottwalda a Noska. Vymlouvali se, že se prý snaží předejít chaosu, ale prezident to označil za násilí.
    Komunisté měli již dlouhou dobu připraveny seznam A na němž jsou jména sedmnácti lidí, které je nutno dostat co nejdříve za mříže a seznam B na kterém jsou všichni okresní funkcionáři. Komunistická akce se rozjížděla podle osvědčeného scénáře vykonstruovaných obvinění. 
     Předseda vlády prezidentovi řekl, že druhý den předloží návrh na jmenování nových ministrů, ale s vedením jejich stran o tom jednat nebude. Takový postup Beneš odmítl- už nechtěl demisi přijmou, chtěl se vrátit ke své představě o dohodě všech stran Národní fronty. Také si musí promluvit s ministry, kteří abdikovali.
     Prezident tedy udělal jeden vstřícný krok, připustil výměnu ministrů, ale jen po dohodě s jejich stranami. Komunisté zůstali neoblomní a domlouvat se nechtěli. Benešova zmínka, že i on by mohl opustit funkci na ně nezapůsobila.
     V té době odjíždělo z centrály StB komando určené k prohlídce sekretariátu národněsocialistické strany. Potřebovali najít jakékoli kompromitující materiály, které by dodatečně dokázaly přípravu ozbrojeného puče. Estébáci prohledali celou budovu. Vnikli dokonce i do kanceláří Drtiny a Krajiny, kteří byli chráněni poslaneckou imunitou. Prý dostali zprávu, že jsou tam někde ukryty zbraně, vysílačky a kompromitující materiály. Samozřejmě je „najít“ museli. Sami je tam donesli. Druhý den o tom referovaly komunistické listy na prvních stránkách.
     Současně zahájilo ministerstvo vnitra policejní teror. Nařídilo prohlídky okresních a krajských sekretariátů těch stran, jejichž ministři podali demisi. Omezovalo činnost těchto stran, zabavovalo jejich časopisy. Nechalo zatknout řadu politicky činných lidí. Tím vším pokračovali komunisté v protiústavních činech.
     Odpoledne 23. února přijal národněsocialistické ministry. Ubezpečil je, že žádnou vládu, kde by nebyli zástupci vyslaní vedením jejich strany nepodepíše. Řekl prý Gottwaldovi: „To co děláte je puč a já vás to nenechám provést. Co vy chcete, to je druhý Mnichov!“ Gottwald prý řekl, že tohle srovnání je nevhodné. Beneš mu pak řekl, že když on nemůže jednat s představiteli ostatních stran, tak to udělá on sám. Gottwald odmítl jednat se Zenklem a ostatními „zrádci“.
     Beneš ministry upozorňoval, že komunisté nebudou váhat sáhnout po jakékoli zbrani a že zápas bude velice těžký. Musí očekávat všechno. Odpověděli, že pro záchranu demokracie udělají vše. Pak padla zmínka o zákroku Rudé armády, ale nikdo vážně s touto možností nepočítal. Prezident řekl, že on nátlaku komunistů neustoupí a co nejdřív vystoupí v rozhlase, kde vysvětlí své stanovisko. Avšak někteří ministři se začali obávat o jeho zdraví: „Přestože nás přivítal skoro vesele, námaha v řeči byla zřejmá.
     Po nich přišli ještě lidovci Šrámek a Hála. Pak za ním ještě přišla delegace studentů: Stojíme za vámi pane prezidente! Byl to slib většiny studentů pražských vysokých škol.
V pondělí 23. února v podvečer začal Gottwald jednat o doplnění vlády. Jednal s národním socialistou Aloisem Neumannem, Emanuelem Šlechtou. Nakonec jednal s Josefem Plojharem a Aloisem Petrem od lidovců. Vysvětlil jim situaci, že prý chce znemožnit reakční puč. Tito pánové měli na výběr ze sedmi resortů. Tak si vybrali.
     Večer komunisty podpořila nejvyšší generalita. Ministr Ludvík Svoboda, náčelník Hlavního štábu Bohumil Boček a velitel 1. oblasti Karel Kaplánek. Byli na oslavě výročí založení Rudé armády. Nikdo netušil, že je vyzvedl a až tam doprovodil militantní komunista Bedřich Reicin. 
     Zfanatizovaní dělníci zastavili vydávání všech nekomunistických deníků a časopisů. Odbory svolaly ustavující schůzi ÚV Národní fronty, který pod komunistickou vládou převzal nekontrolovatelnou moc. Na vesnicích, ve městech a na úřadech vznikaly tyhle výbory už dřív. Tyhle nikým nevolené orgány braly moc od národních výborů, ředitelů a majitelů podniků, vedoucích úřadů. 
     Zatýkání pokračovalo. Na Slovensku nechal Husák zatknout místopředsedu Demokratické strany Jána Ursínyho.
     Bitva byla rozhodnuta 23. února. „Reakční“ ministři nesměli do svých úřadů, „reakcionáři“ byli vyhazováni ze svých míst. Gottwald dával dohromady „obrozenou vládu“. Komunistům se již nikdo nemohl postavit na odpor. Prezident se jim nedokázal účinně vzepřít.
     V úterý 24. února přijal Beneš slovenské demokraty. I jim říkal, že bez jejich souhlasu Gottwaldova vláda neprojde. Komunisté pokračovali ve stupňování svých akcí. V poledne uspořádali hodinovou generální stávku. Účastnilo se jí skoro dva a půl milionu dělníků. Těm kteří pracovat chtěli vypnuli proud, nebo je zastrašili.
     Předsednictvo ÚV KSČ uložilo ministerstvu vnitra, aby zakázalo dovoz „reakčního“ tisku ze Západu. Na Slovensku rozpustil předseda sboru pověřenců Husák všechny okresní národní výbory, ve kterých byli komunisté v menšině, a nahradil je správními komisemi, jejichž členy jmenovaly okresní sekretariáty KSS. Tím prakticky anuloval výsledky voleb z května roku 1946.
     Většinu národa puč překvapil a vyvolal v něm obavy z budoucnosti. Zprávy o životě v SSSR, které lidé znali už z dvacátých a třicátých let a budily obavy, aby se něco takového nestalo i tady. Bolševický teror, bezpráví, zabavování majetku, vyhánění z domovů, zákaz církví… K tomu se ještě přidaly trpké zkušenosti lidí z míst, které osvobodila Rudá armáda a kde potom vojáci kradli, loupili a znásilňovali.
     Lidé v celé zemi poslouchali netrpělivě zprávy z rozhlasu. Byly tendenční, prokomunistické, ale jiné nebyly. Noviny, na které si lidé zvykli, často nepřicházely. Dělníci je odmítali tisknout. Na stáncích a poštách byl jedině komunistický a sociálnědemokratický tisk.
     Někteří lidé, zvláště starší, kteří bytostně lpěli na masarykovské demokracii, se zhroutili. Nikdo nemluvil o politice otevřeně, každý se bál komunistických odvet.
     Ve společném prohlášení 26. února odsuzuje americká, britská a francouzská vláda komunistický převrat v Československu. Metody převzetí moci označují za podezřelé a cizí vměšování za nesporné. Ale to bylo asi tak vše co udělaly. Žádný důraznější postup se nekoná.
     První dny po puči nedokáže nikdo domyslet důsledky a lidé asi doufají, že to nakonec dopadne dobře.
     10. března 1948 nacházejí Jana Masaryka mrtvého na dlažbě nádvoří Černínského paláce, kde bydlel. Dodnes není jisté, jak a proč zemřel. Poslední verzi zveřejnil Úřad pro vyšetřování zločinů komunismu v roce 1995. Praví, že Slánský poslal do Masarykova bytu pět bývalých partyzánu, aby našli kompromitující informace. On před nimi utekl na parapet, z něhož spadl dolů. Pak ještě existuje tvrzení vysloužilé plukovnice KGB (NKVD), která tvrdí, že ho její kolegové vyhodili z okna, když nechtěl spolupracovat.

Ve středu 10. března nastupuje „obrozená“ vláda před parlament. Čeká na ni 241 poslanců. Šest rezignovalo, devět je údajně na dovolené a čtyřicet čtyři se jich skrývá, nebo utekli na Západ. Když se hlasuje o důvěře vládě, je nahoře les rukou. Nikdo proti. Jednomyslně.Sněmovna tedy pod psychickým tlakem legalizuje komunistický převrat. 
     Parlamentní volby neponechávají komunisté náhodě. Do „jednotné“ kandidáty Národní fronty najmenovali ze tří čtvrtin své lidi. V ovzduší teroru, který vytvořili, musí bezpodmínečně vyhrát. Ve volbách 30. května získává Národní fronta 89,3 procent hlasů.
     Komunisté byli překvapeni, že nekomunisté uspíšili krizi podáním demise. Autoři nových studií, i ti ke KSČ nejvíce kritičtí, potvrzují brilantnost postupu tehdejšího vedení KSČ a naopak bídný výkon jejich oponentů. Demokraté mohli tehdy svolat Ústavodárné národní shromáždění, které by určitě významně ovlivnilo vývoj krize, ale zapomněli na něj. ÚNS mohlo vyslovit nedůvěru vládě, což by asi vedlo k vypsání předčasných voleb. Situace v ÚNS byla velice složitá. Průběh krize mohla ovlivnit a pořádně prodloužit očekávaná rozvleklá diskuse. A odložení jednání si přáli i někteří nekomunisté, neboť očekávali rozhodnutí od prezidenta. Toho však nechali samotného ve středu komunistických vlků, bez podpory.
     Nekomunisté museli tento zápas prohrát., neměli k tomu mezinárodní ani vnitropolitické předpoklady. Jejich vedení podnítila zápas, ve kterém museli prohrát. Nebyli připraveni, ani se nepřipravovali. V důsledku jejich pasivity se komunistům podařilo získat velkou část obyvatel, takže se zdálo, že většina výsledek přijímá. Komunisté na sebe strhli skutečnou moc již v prvních dvou dnech krize. Benešův podpis potřebovali jen pro formální dovršení vítězství dosaženého demokratickou cestou.
     Někdo si myslí, že nás Spojenci „odepsali“ již v roce 1943. Málokdo však ví, že v pozadí byl také strach z Německa. Nikdo tehdy nevěděl, jestli se nestane zdrojem další války. Všichni tehdy považovali SSSR za protiváhu Německu. Proto i demokraté počítali „se SSSR na věčné časy“. Je to zřejmě dlouhý stín Mnichova, tehdy ztratili naši politici důvěru v Západ. Ale i Churchill ve Fultonu v březnu 1946 zařadil Prahu za železnou oponu.
     Byl to puč, nebo nebyl? Mnoho historiků a politologů se přiklání k názoru Kongresu USA- šlo o „dokonalý státní převrat“. Kdyby Beneš nepřijal demisi, chtěli by komunisté zatýkat od okresů až po ústředí- to by byl puč. Ferdinand peroutka to označuje za elegantní puč. Tigrid zase jako elegantní převzetí moci.
      7. června odstupuje Beneš na protest proti komunistické ústavě. Cítil to jako druhý Mnichov- vždy ho k odchodu donutily okolnosti. Po něm přichází na hrad první „dělnický“ prezident. Beneš se po jeho nástupu téměř sesypal. Byla z něj troska.
     Vítězství komunismu v ČSR bylo posledním v Evropě. Prezident USA řekl 17 března, že musí být poskytnuta podpora každému demokratickému Evropskému státu, jakoukoli formou, proti vnitřním i vnějším nepřátelům. Ale Moskva únorem 1948 dovršila své plány a nyní měla kolem západních hranic „nárazník“, který přetvoří k obrazu svému. 
     Republika byla tedy odříznuta od Západu. Přišli jsme o Západní půjčky, peníze a strategické suroviny.
     Bezpečnost rozpoutává teror. Dá se to přirovnat k řádění okupantů po atentátu na Heydricha. Komunisté se krutě mstí těm, kteří proti nim bojovali. Slušní lidé jdou do vězení, podezřelá komunistická individua jsou propouštěna. Postupem času stanuli před nově zavedenými státními soudy takřka všichni nekomunističtí politici, kteří působili do února 1948 v nějaké funkci. I nepohodlní armádní důstojníci skončili na podřadných místech v civilu, nebo v žaláři. Tak dopadli Svoboda, Boček a jiní generálové. 
     Prezident Beneš umírá 3. září 1948 na vyčerpání a taky už asi nechtěl dál žít v komunistické diktatuře. Poslední rozloučení s ním se stává celonárodní protikomunistickou demonstrací, stejně jako pouti k hrobu rodiny T.G. Masaryka v Lánech.

Západ nemohl proti převratu protestovat, neměl k tomu žádný formální důvod. Už ale pochopil, že začíná boj o demokracii v Evropě. 17. března podepsalo pět zemí západní Evropy  obranný pakt, v němž se v souladu s Chartou poprvé hovořilo o kolektivní obraně. To byl základ pro Západoevropskou unii, která byla ustavena roku 1954.
     Kreml pokračoval v útočné politice- na jaře 1948 nepodařený puč ve Finsku. Neposlušné jugoslávské komunisty vyloučil Stalin z Informbyra. Strach z přepadení Rudou armádou ovládl západní Evropu. Vytvářely se plány na obranu, stažení za Pyreneje, ale i evakuaci politiků. Na okupovaném území zůstane jen pár dobře ozbrojených partyzánských oddílů. Naštěstí byly tyto obavy předčasné. Stalin neměl dost sil na útok. Zatím.
     Zato se pokusil odříznout Západní Berlín od západních okupačních pásem. Myslel si, že mu díky takovémuto nátlaku spadne kus země do klína. Nicméně Američané a Britové zůstali pevní. „Museli se poučit z lekce, kterou jim udělil Hitler, že s politikou appeasementu přijdou jen další ústupky,“ upozornil britský historik Alan Bullock. „Byli v Berlíně právem a ustoupit sovětskému tlaku by znamenalo ztratit tu trochu důvěry, kterou v Německu měli, a zničit naděje na uskutečnění jejich plánů.“ Proto Američané a Britové zahájili v červnu 1948 letecký most a zásobovali západní sektory Berlína. Byl to velkolepý čin nejen technický, ale i politický- Kreml byl ohromen. Úplně zablokovat západní sektory Vídně, jak se někteří obávali, se už neodvážil.
     Porážky sovětské imperiální politiky v Německu a Jugoslávii způsobily, že Moskva utužila své ledové sevření ve kterém držela celou střední a východní Evropu. V lednu 1949 je sdružila do Rady vzájemné hospodářské pomoci.
    Paranoidní sovětský diktátor opět začal kolem sebe hledat nepřátele a špiony. Nařídil sérii čistek ve všech kruzích. Od politických, přes armádní, vědecké až po umělce. Hledáním nepřátel mezi svými souvěrci i poraženými demokraty rozséval strach po svém impériu od Šumavy po Kamčatku. Zavrhl nově se rodící kybernetiku a genetiku, jako „buržoazní pavědy“. Před likvidací fyziků ho zastavilo jen to, že je bude potřebovat pro stavbu atomových bomb a jiných zbraní. Aniž si toho kdo všiml, rozmach nových odvětví vědy začal tvořit podmínky pro podlomení síly komunistického světa. Západoevropské vlády se stále bály sovětské tankové smršti, proto naléhaly na Washington, aby jim pomohl vytvořit ochranný val. Spojené státy si konečně uvědomily svou odpovědnost za globální politiku. V dubnu 1949 vzniklo NATO. Podle Trumana byl jedním z hlavních podnětů komunistický puč v Československu.

…………………………………………………………………………………………………          

      Z národních výborů vyházely akční výbory na 40 tisíc lidí. Desetitisíce nekomunistických dobrovolných funkcionářů ztratily práci. Ze státních a veřejných služeb muselo odejít 28 000 lidí. Skoro 5 000 důstojníků armády svléklo uniformy. Z těch co sloužili na západě nezůstal jediný, pokud se nestal zaslepeným komunistou a udavačem.Z SNB od února do června 1948 vyhodili 2 300 mužů. 600 vysokoškolských profesorů a 7 000 jejich studentů opustilo školy. Na 300 ředitelů podniků a jejich náměstků se stalo nepohodlnými. Tisíce politicky nespolehlivých učitelů, novinářů a intelektuálů se musely živit nekvalifikovanou prací v továrnách. V táborech nápravných prací se v letech 1948- 1954 vystřídalo21 000 lidí. Asi 
60 000 lidí se dostalo od 1950- 1954 do pomocných technických praporů- místo vojenské služby- těžká práce. Dost jich zahynulo na úrazy, nebo vyčerpáním nelidskou dřinou. Další narukovali do vojenských báňských oddílů, aby pomáhali těžit uhlí a rudu. V říjnu 1948 jich tam bylo 8 000.
     V létě bylo převedeno ze státních služeb převedeno „do výroby“ 77 000 lidí. Prý se musela omezovat administrativa. Na jejich místa nastoupili  nekvalifikovaní, většinou se základní školou, takže jich nastoupilo více, ale stejně způsobovali ve správě zmatek. Bylo jich asi     250 000- 300 000. To naznačuje rozsah čistek.
     Žaláře okusilo na 262 500 lidí. Desetitisíce se vrátily s podlomeným zdravím, jako invalidé a předčasně umírali. Na počátku padesátých let u nás existovalo 13 pevných věznic a na 180 pracovních táborů.
     Za politicky kvalifikované zločiny bylo odsouzeno a popraveno 234 lidí, poslední v listopadu 1960. Někteří dostali provaz za politické delikty kriminalizované estébáky. V letech 1948- 1968 zemřelo ve věznicích 4 000 lidí, někteří velice podivně. Na hranicích se Západem zastřelili pohraničníci celkem 174 lidí.
     Ale špatně dopadli i někteří konstruktéři puče. Na šibenici skončili Slánský, Šváb, Clementis a další. V kriminálech dlouho pobyli Husák, Plaček, Švermová, Pavel.
     Řada nekomunistických prominentů se dostala na Západ: Zenkl, Ripka, Krajina, Majer, Hora, Smutný, spousta západních letců, novináři Peroutka, Tigrid. Nejdříve je Gottwald nechával jít, ale na rozkaz z Kremlu je pak zavíral. 
     V letech 1948- 1988 uprchlo pouze z českých zemí něco přes 210 000 lidí. Největší exodus byl v letech 1968- 1971, kdy zvolilo exil 73 972 lidí. Legálně se za komunistů vystěhovalo  60 000 lidí. Nejhorší bylo, že utíkali mladí lidé a elita národa. Některé významné lidi se rozvědka pokusila unést. Nejméně šestnáctkrát se jí to povedlo.
…………………………………………………………………………………………………

Použitá literatura:

Kaplan, K.: Pravda o Československu 1945- 1948, Praha 1990
Kaplan, K.: Pět kapitol o Únoru, Brno 1997
Kaplan, K.: Nekrvavá revoluce, Praha 1993
Pacner, K.: Osudové okamžiky Československa, Praha 2001

Obsah:
Marshallův plán? Ne!
Není střední cesty
Boj o SNB
Střetnutí bude zlé
Demise
Pravá tvář komunistů
Puč a jeho důsledky